Определено прилича на човешко дете.
Но е като някое чудовище.
Като доктор,
съдбата е толкова жестока, давайки ми това дете.
В това състояние детето ще умре.
Дали с моите медицински умения...
ще е възможно да дам живот на това дете?
ИСТОРИЯТА НА ХЯКИМАРУ: Част втора
По време на войните Дайго Кагемицу иска да управлява страната.
Но за да постигне целта си, дава детето си
като жертвоприношение на 48 демона.
И така, след като се родило, демоните му взели 48те части от неговото тяло
превръщайки го в чудовище, изоставено в реката.
15 години по късно,
бебето се появило под името Хякимару.
В същото време друго сираче
мразещо с цялата си душа войната.
Наречено Дороро.
Тяхната съдба ги срещна,
когато Хякимару спаси детето от мъртвия дух на реката.
Омагьосан от мечовете на Хякимару,
Дороро започна да го следва с надеждата да ги вземе.
За да го отпрати,
Хякимару ми показа фалшивите си очи.
Дороро, вземи тези очи и ги огледай добре.
Фалшиви са!
Нямам очи.
Не е ли страшно, Дороро?
И не само те.
Виж и ушите. Гледай внимателно.
Чудовище!
Момче, ако те е страх от мен можеш да си ходиш.
Великия Дороро не се плаши така лесно!
Голям инат си.
Защо не се отказваш от мен?
Защото си як, и те харесвам.
Но аз не съм обикновен човек.
Когато се родих, бях като чудовище,
без очи, нос, уста или устни.
Един лекар някак си успя да ме превърне в подобие на човек.
Казваше се Джукоу.
Виждайки моето сгърчено тяло,
използва дърво и порцелан,
за да създаде фалшиви крайници за мен.
Отиде месец безсънни нощи.
И операцията беше успешна.
За първи път стъпих на два крака.
Стоях прав.
Вървях.
Не беше лесно, но вървях,
че ще успя да се преборя с болката.
С течение на времето започнах да тичам свободно.
Внимавай! Скалата!
Това момче е родено с необикновени сили.
Добър вечер.
Момченце, тука ли е лекаря?
Кажи?
Влез ще те прегледам.
Каква мистерия.
Нямаш пулс.
Ако нямаш пулс, значи сърцето ти е спряло да бие.
Все едно си мъртва.
Дочух, че сте невероятен лекар.
Няма ли начин да ме излекувате?
Как да го направя като досега не съм виждал такава болест.
А си успял да оправиш това дете!
Демон!
Опитваш се да ме удушиш?!
Помощ!
Но не свърши само с това.
Не знам защо.
Но навсякъде
където отида ме преследваха демони.
И един ден,
разбрах всичко.
Хякимару...
Кой е?
Искам нещо да ти кажа.
Кой е там? Покажи се.
Кой си ти?
Купихме тялото ти от хората.
Това че се смяташ за човек
е предателство срещу нас.
Ако искаш да живееш като човек,
ще трябва да ни победиш.
Разказах всичко на лекаря.
Замини.
Погледни това.
Невероятна катана! Получих я от генерала, когато бях млад.
Не е известен, но е отличен меч.
Ще го вградя в протезите ти.
Хакимару.
Изглежда моите медицински способности
са недостатъчни за твоята злокачествена съдба
48 демона.
Кълна се, че ще ви убия с този меч.
И тогава взех решение.
Това е всичко, което мога да направя за теб.
Останалото зависи от теб.
Да.
Трудно ми беше да го напусна, беше ми като баща.
Но строгата му позиция, с която искаше да се боря ми вдъхваше бащина топлина.
Тръгвам.
Пази се Хякимару.
И така,
тръгнах на пътешествие,
за да убия 48 демона,
които ме притежаваха.
Ако тръгна на изток вятъра ще ме вее.
Ако тръгна на запад дъжда ще ме брули.
Ако чудатия ветрец
ми замирише на нещо
по добре да не си пред мен.
Ей, ти.
Аз ли?
Да, ти.
Усещам миризмата на смърт около теб.
Какво?
Както виждаш съм сляп.
А слепите могат да усещат миризми, която нормалните хора не могат.
Мирише ми на зло.
Да, миризмата на преследван от демони.
И аз съм сляп.
Така ли?
От един дол дренки сме.
И така, на къде си тръгнал?
На никъде.
Кажи ми,
знаеш ли бойни изкуства?
Те не са за инвалид като мен.
Така ли?
Тогава гледай внимателно, младежо.
Ето така.
За да прогониш демоните, които те преследват
ще ти са нужни бойни техники.
Ако тръгна на изток вятъра ще ме вее.
Ако тръгна на запад дъжда ще ме брули
Да не те е страх, защото си сляп?
Ако чудния ветрец
Проклятие... Ако чудния ветрец
ми донесе миризма
по-добре да не си пред мен.
Ще ти трябва доста помощ.
Безполезен съм.
Не само тялото ми е безполезно, а и ме преследват и демони.
Не мога да направя нищо. Нищичко.
Очите ми... устните, стомаха, ръцете и краката, всичките са осакатени.
Не мога да направя нищо като хората.
Наистина ли го смяташ, момко?
Безполезен съм.
Никога няма да успееш ако продължаваш да мислиш така.
Хайде, момко. Стани.
Ще ти покажа нещо, което ще те ободри.
Това място е...
Опожарено село.
Навсякъде водят войни.
А тук е било бойното поле.
Не това исках да ти покажа. А това.
Единствените оцелели от селото.
Някои без ръце, други без крак.
Някой без очи, други с ужасни изгаряния.
Тези деца са като бездомни животни. Никой не го е грижа за тях.
Ни виж.
Все още не са се предали от живота.
Не знам колко си осакатен,
но се качи до тук.
Защо не се опиташ да се постараеш повече?
Ще тръгвам. Пази се.
Някой ден ще се срещнем пак.
Ако чудния ветрец
ми замирише на нещо
по добре да не си пред мен.
И така останах в храма.
Исках да се опитам да живея с децата.
Тяхната радост ми даде кураж.
Нямаше да отстъпя пред тях.
Отдадох се изцяло на меча.
Създадох свои собствени техники.
Както слепия каза. Техники, която ще могат да убият демоните.
Но най-много,
ми помогна една жена, която срещнах там.
И какво стана после?
Ако продължаваш да прекъсваш разказа си, когато искаш
ще нараниш и слушателя.
Не се притеснявай за мен!
Слушах всичко внимателно, защото знам, че си силен.
По нататък са спомени, които предпочитам да не разказвам.
Спри де.
Уших ти шапка.
Това момиче...
се казваше Мио.
Беше като майка на сирачетата.
Нежна и внимателна.
Не можех да я видя, но...
знаех, че е прекрасна.
След като срещнах Мио,
за първи път
разбрах какво е щастието.
Научих се какво е да обичаш някого.
Обаче!
Се случи нещо, което ме потопи в скръб, отчаяние и ярост.
Дръпнете се!
Храма гори!
Мио!
Мио.
Вечно щастливата Мио,
и децата
бяха изгорели до смърт.
Какво гледаш бе мастийо? Разкарай се!
Вие ли ги убихте?
Защо? Защо ги убихте?
Защо ги убихте??!
Казах им да се махнат от тук, а те не искаха!
И какво от това?
Демони...
Мери си приказките. Те бяха купчина бездомни мелези!
Мио...
Демони,
ще ви накълцам на парчета!